În episodul anterior din Persons Unknown:
Megan?
- Unde e fata mea? - Mamă!
Ce vrei de la mine?
- Unde suntem? - Nu știu.
Cu toții suntem ostatici.
Nu înțeleg! Ce fel de răpire mai e și asta?
Implanturi biometrice.
Transportăm cu toții câte o încărcătură de tranchilizant.
Depășești un anumit punct acolo și declașezi implantul.
Joe?
"Ucide-ți vecinul și vei fi liberă."
Ok, sunt aproape gata!
L-au pus exact pe mușchi, așa că trebuie să stai nemișcat.
Ok, aproape gata!
Ok!
Ok, am reușit!
Am reușit.
Ok, cine-i următorul?
Eu.
Lasă-mă doar să-l cos.
Doar încă o dată. O dată.
Ești gata?
O, Doamne!
Așteaptă, așteaptă!
Așteaptă o clipă! Așteaptă!
O distanță de un 1,5 m.
O să-mi lase suficient spațiu să te pot trage înapoi dacă se întâmplă ca înainte.
Las-o mai ușor.
Nu putem fi siguri că din cauza implantului ne-am pierdut cunoștința.
- E bine? - E bine. E bine. Da.
În regulă, ai ajuns în același punct.
- Ești sigur că aici ne-am prăbușit? - Marcheză-l!
Acum, mai fă un pas, ușor.
În regulă, marcheză-l!
Arată bine! Arată bine!
În regulă, marcheză-l!
Arată bine!
Marcheză-l!
Arată bine!
Marcheză încă unul!
Hei, hei, oprește-te! Oprește-te!
- Oprește-te! Hei! - Las-o! Las-o! Las-o!
Hei! Hei! Hei!
PERSONS UNKNOWN - sezonul 1, ep. 2
=ROSub-VTeamEN=
=ROVEN-SubTeam=
Ascultă!
Tot ceea ce vreau e să-mi văd fata!
Orice-ar fi chestia asta, orice-ai vrea...
trebuie să fie o cale... oricare!
Trebuie să știu că-i e bine.
Dă-mi o șansă să mă asigur că e bine și, apoi, fac orice-mi spui.
Te implor! Te rog!
Te rog!
- Cam ciudat. - Ce?
- E ca și cum n-aș fi forțat-o! - Da, la fel cu dulapul.
Și, de fapt, totul a fost curățat și rearanjat.
Patul este făcut.
Iar acele încuietori metalice de la geam... dispărute.
Da, și totul fără niciun zgomot.
Sunt și alții pe lângă directorul de noapte și tipii ăia de la restaurantul chinezesc.
Dar unde sunt?
Ei bine, dacă mă gândesc prea mult la asta o să înnebunesc, așa că...
Nu crezi că asta își doresc, nu-i așa?
- Tu așa crezi? - Nu știu.
Vreau să zic, n-are sens, dar... ce-a avut sens până acum?
- Ești bine? - Da, sunt bine.
Cred că ceilalți ne așteaptă.
Poftă bună, vă rog!
Cu toții, poftă bună!
Peștele e proaspăt, delicios.
Vă rog, poftă bună.
Ok, ce dracu' a fost aia acolo?
Ă... cel mai probabil un S.A.R.
- Ce-i aia? - Sistem Activ de Respingere.
Transmite microunde de intensitate ridicată.
Stimulează moleculele de apă din piele.
E aceeași tehnologie folosită la reîncălzirea unui burrito...
la cuptorul cu microunde, numai că acum, tu ești burrito.
Armata le-a folosit în Irak în mare parte pentru controlul maselor.
Adică, nu te omoară, dar provoacă suficientă durere...
încât te face să-ți dorești asta.
Ok, deci au aceste arme neletale care acoperă toate ieșirile din oraș.
Probabil de jur-împrejurul orașului...
cel mai probabil poziționate undeva în afara limitelor orașului.
- Păi, atunci, asta e. - Trebuie să fie o cale să le oprim.
Cu siguranță, pot fi învinse. Trebuie să mergem, mai întâi, în recunoaștere,
să ne dăm seama câte sunt și, mai important, unde sunt amplasate.
- Tot nu înțeleg de ce toate astea? - De ce ne fac asta?
Vă repet: răscumpărarea. E singurul motiv pentru care ne țin în viață.
Sau suntem în direct la vreo emisiune TV perversă de prin Dubai.
Toate camerele astea de pe aici...
O mulțime de căpățâni cu turbane se prăpădesc de râs probabil chiar acum.
privind necredincioșii cum țipă de durere.
Eu știu din ce cauză sunt aici.
Tatăl meu.
- Și cine dracu' e tatăl tău? - Ambasadorul SUA în Italia.
Franklin Fairchild?
Fostul șef al CIA e tatăl tău?
Stai un pic. De ce-ar vrea tatăl tău să ne răpească?
Am spus din ce cauză sunt eu aici.
Voi, restul, trebuie să vă dați seama singuri din ce cauză sunteți aici.
Și ce-ai fi putut face tu, să-l determini pe tatăl tău să te arunce într-un oraș...
înconjurat de arme care provoacă durere de-ți topește fața?
Niște chestii...
Păi... vă spun eu ce cred că ar trebui să facem. Cred că ar trebui...
să-l luăm bine la bătaie pe directorul de noapte imediat ce apare la serviciu.
- Iar motivul care ar fi? - Că-i, evident, unul dintre ei...
Sunt absolut de acord. Pare să fie singurul care știe mai multe decât noi.
Și nimic nu motivează cooperarea mai mult decât vreo două degete rupte.
- N-o să facem asta. - Să crezi tu!
N-avem niciun motiv să facem asta.
Nu știe mai multe decât noi. Ne-a spus asta deja.
- Exact! El ne-a spus... - Sergentul are dreptate!
Trebuie să ne dăm seama cu cine avem de a face, mai întâi.
Să ne dăm seama ce-i cu orașul ăsta.
- De acord! - Și eu la fel.
Sergent!
În regulă!
Tu iei zona de est. Voi doi, vestul.
Tu, capătul din sud al orașului, iar eu voi lua nordul.
Verificați clădirile. Există subsoluri? Există hărți ale zonei înconjurătoare?
Orice ne-ar putea da un indiciu. Cel mult două ore.
Ne întâlnim din nou aici, punem laolaltă ceea ce știm. Întrebări?
Ă, da. Din ce film "Rambo" ai aterizat?
Nu... nu înțeleg. De unde ați scos voi "copil abandonat"?
Aveți înregistrările de supraveghere.
Nu arată nimic care ar putea fi numit, măcar de depate, concludent.
Nu, nu. După toate normele, femeia asta era o mamă bună.
Haide, Robert! Se întâmplă ceva mult mai important aici.
Ce perspectivă anume cauți, mai exact?
- Răpiri extraterrestre? - Amuzant!
- Ai luat un interviu bunicii, corect? - Da.
- Și n-ai remarcat nimic ciudat acolo... - Pe bune?
O, haide! Bunica nu e deloc speriată.
Nu e nicio legătură fizică între dispariția mamei și bunică.
Poți să te uiți, măcar, dacă este ceva în arhive?
Sunt destul de ocupat, dar... o să văd ce pot să fac.
- Bună! - Bună!
Cum îți merge azi? Pot să-ți aduc ceva?
Mi-e bine...
- Cafea cu lapte? Pedichiură? - Nu, cred... cred că mi-e bine.
Dă-mi voie să-ți spun eu de ce NU îți este bine.
Am fost răbdătoare, așteptând o completare la povestea vagabondului decapitat.
- Mă ocup. - Nu, nu te ocupi!
Știu ce faci.
Pierzi vremea în fundătura asta care nu duce nicăieri cu mama dispărută.
- E ceva cam ciudat legat de asta, Kat. - Cunosc schema asta...
Acum urmează să mă convingi ce poveste minunată este asta.
Pentru că este.
Și nu doar o poveste minunată, dar chiar o poveste cu continuări.
Multe articole de primă pagină... timp de săptămâni.
Nu știu ce te-a apucat, Renbe. Timp de cinci ani ai fost regele...
nenorocirilor și te-am adorat pentru asta. pentru că mi-ai făcut munca atât de ușoară.
Rămâi la ceea ce ești priceput.
Lasă poveștile legitime jurnaliștilor adevărați, bine?
Aștept un sac de 5 kg de mizerii calde...
pe biroul meu până la sfârșitul zilei. Să nu vii cu scuze!
Un tip pe placul meu.
La dracu' cu recrutul și verificarea perimetrului.
Numele meu e Blackham, apropo. Bill Blackham.
Nu știu dacă m-am prezentat așa cum trebuie.
Charlie Morse.
- Deci, care-i planul, dl. Morse? - O, cred că știi, dl. Blackham.
Așteptăm să apară directorul de noapte, iar apoi vom... o!
Ei bine, iată o surpriză plăcută!
- Cognac, dl. Blackham? - Nu m-ar deranja deloc.
O, păi... pentru succes!
Și, ăăă... libertate.
Așa să fie, frate!
Așa să fie!
Haide!
Soldățelul ăla a zis că trebuie să explorăm toate clădirile în care reușim să intrăm.
Ce se-ntâmplă dacă-mi iau ceva de îmbrăcat?
Deci... ce, ești doctor sau ceva de genu' ăsta?
Psihiatru, de fapt. Dar am făcut ture de gardă când eram studentă.
- Ce părere ai? - Eu? Nu știu...
Nu... nu prea sunt calificată în domeniul modei.
E un pic retro.
O, ce mai contează...
- Hei, ei ne urmăresc, știi? - Da. Și?
Ziceam așa...
Ia uite, pervers nenorocit! Să-ți pui pofta-n cui!
Haide, doctore! Să-ți găsim ceva de îmbrăcat.
- Moira. Zi-mi Moira! - Moira.
- Super nume. - Merci.
- Asta-i deprimant. - Dar controlabil.
Adică nu sunt kilometri de ocean sau sârmă ghimpată.
Copaci.
Copacii sunt... copaci.
Da, numai că și arme neletale și Dumnezeu mai știe ce altceva.
Dumnezeu n-are nimic a face cu locul ăsta.
- Deci, crezi în Dumnezeu? - Să înțeleg că tu nu crezi?
Știi că ai un fel enervant de a răspunde la o întrebare cu altă întrebare?
Ești conștient de asta?
Scuze. Nu... nu e cu intenție.
Da! Cred că există un Dumnezeu.
Tot ce știu e că nu trebuie să aștept vreo intervenție divină să scap de aici.
Tot ceea ce știu e că fiecare secundă petrecută aici e un risc pentru fata mea.
Megan?
Megan? Unde ești?
Aici, buni!
Pari că te distrezi. O, puiule, te-ai jucat cu puzzle-ul lui buni?
Da, buni.
Pentru că îmi lipsesc câteva piese.
Iar un puzzle nu e foarte bun când lipsesc unele piese, nu-i așa?
Nu.
Puiuț, când termini joaca, să vii la buni să avem o discuție...
despre respectarea proprietății altor persoane, bine?
Bine.
Fiecare ieșire din oraș e acoperită de arme neletale.
Nu-i nicio surpriză.
Da, n-am putut vedea nimic de la balcon, doar... o mulțime de copaci.
Copaci?
Da, kilometri întregi..
S.A.R.-urile sunt bine camuflate, dar sunt acolo, cu siguranță.
Credeți-mă. Le-am simțit pe toate pe propria piele.
Păi, cred că trebuie să găsim un întrerupător.
Sau să venim cu un plan nou.
Eu nu vă înțeleg, oameni buni.
- Omul acela... știe! - Cu siguranță!
Așa că, ne putem lovi cu capul de peretele acela de radiații toată ziua...
dar vă garantez, cu convingerea necesară...
nenorocitul acela ne va conduce pe toți afară de aici.
Mă scuzați!
Vroiam doar să vă spun că cina va fi servită într-o oră.
Poate vreți să vă aranjați.
Unde e cina diseară?
La Palatul Palace, chiar peste drum.
- Nu, din nou! - Da, domnule!
Păi, nu știu ce vreți voi, dar eu am nevoie disperată de un spa...
sau măcar un duș.
Te duci la cină?
- Tu? - Da. Ne vedem acolo.
Ne vedem acolo.
"Vei câștiga curând un mare premiu sau o recompensă."
- Da? - Sunt eu, Moira.
Vin într-o clipă.
Bună.
- Păi, nu-i așa că arăți uimitor? - Merci.
- Nu vii la cină? - Ba da.
Dar uită-te la asta. A apărut, pur și simplu la mine în cameră.
- Îmi dai voie? - Sigur.
O gogoașă de vanessa cardui... Fluturele Doamna Pictată.
Bine, e în cocon acum. Dar vezi culorile de la capătul larvei?
Înseamnă că e aproape gata să iasă.
- E otrăvitor? - Nu! Nu, nu... e destul de obișnuit.
Se găsește peste tot în lume.
Se pare că știi o mulțime despre el.
Da, îmi place să citesc despre diferite lucruri.
Tu l-ai pus aici?
Te-ai strecurat în camera mea și-ai pus... gândacul ăsta aici, Moira?
De ce-aș face asta?
Cum aș fi făcut-o?
Presupun că n-ai fi putut...
E exact stilul nenorocitului ăla pervers de taică-miu să mă tortureze cu o metaforă.
Putea fi mai evident decât atât?
Nu, nu, nu! Te rog, nu!
Nu-l vreau aici. Mă sperie de moarte.
Am eu grijă de el. Te rog!
Cum vrei.
Vă salut, domnilor. Cu ce vă pot ajuta?
"Omoară-l pe Joe și vei fi liberă."
Ăsta-i răspunsul tău?
Asta-i ceea ce vrei?
Ajutor!
Cineva să mă ajute, vă rog!
Ajutor, vă rog!
Ajutor!
Vă rog, domnilor!
Hei!
Am început să obosim de rahatul tău, amice!
Acum, mergi!
Vă rog! Mă vor omorâ.
Nu le pasă de mine. Eu sunt exact ca și voi.
Mișcă! Mergi!
Hei! Oprește-te!
Ai avut posibilitatea. Acum, ne ocupăm noi.
Ajutați-mă, vă rog!
- Blackham, lasă arma jos! - Du-te naibii!
- E unul dintre ei. - Nu sunt! Jur!
N-ar prăji pe unul de-al lor. Tot ce trebuie să facem e să-l împingem în zid...
Ei vor închide arma și noi trecem repede chiar prin spatele lui.
- N-o să meargă! - Pe dracu' n-o să meargă!
Ne privesc tot timpul.
Crezi că, dacă era unul dintre ei, n-ar fi intervenit până acum?
În special, încă de când voi l-ați jucat în picioare.
E biletul nostru de ieșire!
Nu puteți face nimic să ne opriți din a-l împinge peste...
Bine.
Bine, bine.
Îmi pare rău de toate astea.
Ce? Unde se duce?
Știam eu!
Ai văzut asta?
Scuze.
Asta va calma înțepăturile.
- O, nu! Prea devreme. - Nu și pentru mine.
Deci, care-i planul tău, geniule, acum că ne-ai făcut praf singura
și unica șansă de a ieși din iadul ăsta?
Are dreptate. La naiba!
Poate.
Crezi c-ar fi trebuit să-l torturăm pe tipul acela până ceda?
Chiar de-ar fi fost unul dintre ei, tortura n-ar fi mers.
Niciodată nu merge.
Da, de acord.
Dar, dacă planificam cu un pic mai multă grijă...
poate aveam o șansă ca măcar unul dintre noi să evadeze.
Cum se spune... după ce se-ntâmplă e ușor de zis.
Cam așa ceva, cred.
Șmecheria e să te menții în alertă, pregătit.
Chiar așa, sergent?
Și să te rogi Dumnezeului la care ai ales să te închini, domnule.
E mai ușor de zis decât de făcut.
Nu te străduiești destul, dacă nu te superi că spun asta.
- Tati, știu adevărul. - Vorbim despre asta mai tâtziu, bine?
Știu adevărul! O să plătești.
E, cu adevărat, un om de treabă cât timp nu ajungi să-l cunoști...
E deschis.
Bună.
Ești bine?
Mă simt ca și cum aș fi mahmură...
dar n-am pus o picătură în gură de când am ajuns aici.
Crezi că, poate, mâncarea aia chinezească are ceva în ea?
Cred că suferi din cauza unei depresii.
E o situație destul de stresantă pentru noi toți.
Asta e o subestimare.
Vreau să-ți arăt ceva. Cred că te va înveseli.
Bine.
Uite!
Nu e uimitor?
Da.
Da, cam este.
Cred că ar trebui să-i dăm drumul.
Cred că ar fi exact ca o terapie pentru amândouă.
Ai vorbit ca un psihiatru adevărat.
Da, păi...
Mi-ar plăcea să fac asta, Moira. Chiar mi-ar plăcea.
Și mie.
Mă așteaptă o pensie frumușică în doi ani. Nu știu de ce o risc de dragul tău.
Pentru că ești prietenul meu?
Suntem orice în afară de prieteni, Renbe.
- Păi, atunci, pentru că-mi ești dator. - Doamne, te urăsc.
- Ce-ai aflat? - Niște chestii urâte aici, Mark.
- Cu adevărat urâte. - Despre Janet Cooper?
Păi, nu atât despre ea, cât despre ce i s-a întâmplat.
Majoritatea sunt delicte juvenile și numai un ordin judecătoresc...
de la Moise, însuși, va duce la desigilarea acestor informații.
Dar e destul din celelalte chestii ca să prinzi idea.
- Cum ar fi? - Citește singur.
Îți spun ceva, totuși. Acestă doamnă a trecut prin multe.
- Știi de soțul ei? - Soțul? Nu.
Fostul-soț. Nu știu sigur care. O adevărată figură.
Și-a luat zborul și-a părăsit-o când era însărcinată cu copilul.
Un dobitoc, dacă mă întrebi pe mine. Mi-ar plăcea să-l pun deoparte vreo 10 ani.
Ca întotdeauna, nu le ai de la mine.
Iau eu asta! Mulțumesc foarte mult.
- Cine dracu' ești tu? - Nimeni despre care-ai vrea să afli.
- Acum, dă-mi plicul! - Du-te dracului!
Și te-am rugat așa frumos. Nu mai e respect pentru politețe în ziua de azi.
Acum, am destulă răbdare cât să te mai rog doar o singură dată:
Dă-mi plicul!
Bun băiat.
Care-i treaba?
Hai să zicem că am un client care nu s-ar da înapoi de la nimic ca să fie...
sigur că niciuna dintre informațiile astea nu ajung în fițuica ta jegoasă.
Cum ar fi mama lui Janet Cooper.
Acum, vezi tu, dl. Renbe, întrebări ca asta... astea vor fi moartea ta.
Știi, Tori a găsit o larvă în camera ei. Într-un borcan.
- O ce? - O larvă.
Gogoașă?
Cocon?
A apărut, pur și simplu, ca ceva magic.
Chiar așa? A apărut, pur și simplu?
Era lângă blestematul ăla de bilet pe care l-am primit noaptea trecută.
"Vei câștiga curând un mare premiu sau o recompensă."
A mai apărut cuiva ceva din senin în cameră?
- Nu, nimic. - Nu.
Sigur că nu.
E doar tatăl meu, care-mi face farse.
Deci, crezi că toate astea se învârt în jurul tău, nu-i așa?
În mare parte, da.
Ce-a fost asta?
Ce dracu a fost asta?
Cred că e arma!
Cel puțin, explozia a venit de unde ar fi trebuit să fie arma.
- Ce vrei să zici? Fulgerul a terminat-o? - Așa pare.
- Atunci, ce mai așteptăm? - Hei, unde te duci?
- Lasă-mă! - Unde te duci?
Dubița! Ar trebui să luăm dubița.
- Cum luăm cheile? - O pornesc din fire eu.
Hei? Vânzător de mașini uzate!
N-avem prea mult timp. Își vor da seama că R.A.S.-ul e căzut.
Nu știm câte altele sunt acolo.
În regulă, trebuie să creăm o diversiune.
- O fac eu! - Bine, să mergem!
Hai! Hai, hai, hai!
Haideți, grabiți-vă!
A... Doriți ceva?
Vă ajut eu! Noi vă putem ajuta!
Vă rog!
Vreau să vă ajut! Bine, vă rog, opriți.
Putem face ceva să vă ajutăm.
Bine, am reușit!
- Stai, oprește! - Nici gând, soră!
Moira e în restaurant. Trebuie!
Hei, du-te!
Grăbește-te!
Haide!
Să mergem!
Dă-i drumul odată! Haide!
Hei! Haide, Charlie!
De unde știm că blestemățiile alea sunt oprite?
Nu știm! Haide!
Haide! Intră!
Hei.
Știam eu!
Am trecut!
- Ai idee cât e ceasul? - Scuze, șefa.
Unde-ai fost? Am fost îngrijorată.
Vroiam doar să te anunț, renunț la povestea cu mama dispărută.
Ce te-a făcut să te răzgândești?
Era o fundătură, exact cum ai zis tu.
Ce-i asta?
M-am lovit cu capul de ușa frigiderului.
Știu ce trebuie făcut să-ți treacă.
Contam pe asta.
Să vă spun eu ce-am să fac:
Am să mănânc cea mai mare friptură pe care o să pun mâna.
Trebuie să ajungem cât mai departe de aici...
Atât cât ne duce rezervorul cu benzină, corect, sergent?
Chiar și după aceea, domnule. Cu piciorul, dacă trebuie.
Hei, zi-mi Joe, bine?
Scuze. Obiceiul. Numele meu e Graham. Graham McNair.
- Încântat, Graham! - La fel, domnule... ă, Joe.
Cineva va plăti pentru asta.
- Da? - Da.
Chiar dacă îmi va luat tot restul vieții.
Cine ne-a făcut asta, va plăti.
Ai dreptate.
A fost destul de inteligent, ceea ce ai făcut acolo, în spate.
Ce?
I-ai speriat de moarte pe băieții ăia.
Așa se pare.
Și te-ai descurcat să salvezi toate fundurile acestui grup.
Ce?
Ce-i aia?
Nu opri.
Nu opri!
Ce faci? Ce faci?
- E ceva în neregulă cu asta! - Ar putea fi ajutoare!
Hei!
- Hei, are dreptate! - Nu, o să ne lovim!
Are dreptate! Are dreptate!
O să ne omori pe toți!
Haide, haide!
Bună seara!
Se pare că ploaia nu va mai dura mult.
Ar trebui să fie o zi frumoasă mâine.
Ce zici de asta?
De imaginat...
Nu, Tori! Tori, îmi pare rău.
- Îmi pare rău! Credeam că asta... - N-ai crezut bine, nu-i așa?
Nu te preocupa, ești doar una dintr-un lung șir de psihiatri...
care și-au încercat vrăjile pe mine cu rezultate dezamăgitoare.
- Nu, eu nu sunt psihiatru. - Ce-ai zis?
Eu sunt pacientă... pacientă la psihiatrie.
Sau, cel puțin, eram până să vin aici.
La Spitalul Sf. Maria în Sandusky, Ohio.
E din ce în ce mai bine.
Îmi pare rău.
Am probleme cu adevărul, dar voi... voi fi mai bine, promit.
Te rog, îmi pare rău.
Îmi pare rău.
Alo?
Alo!
- Cine e? - Mami?
- Megan, puiule, tu ești? - Da, mami! Unde ești?
Tu unde ești? Ești bine, pui?
- Megan? - Mami?
- Unde ești, pui? Ești bine? - Mami?
Unde ești?
Puiuț, te rog, nu ridica singură telefonul.
Alo? Cine e?
Alo?
Alo, mamă?
Nu... nu te aud! Cine e?
Alo?
Nu te aud!
- Mamă! Mamă! - Sunt interferențe.
- Megan! - Mami!
Megan!
- Megan! - Mama!
- Megan! - Unde ești?
Doar o clipă!
Ce faci, Janet? Janet! Janet!
Lasă arma jos!
- Ce-i asta? - Tu să-mi spui.
Janet... Nu așa trebuie, bine?
Ascultă-mă! Lasă arma jos!
Fata mea e în pericol, Joe!
Înțeleg.
Îți dau cuvântul meu, vom face tot ce putem să plecăm de aici.
Am încercat tot ce se putea.
Trebuie să crezi că avem o cale de ieșire.
- Janet, trebuie să crezi! - Taci odată!
Taci, te rog!
Asta e ceea ce vrei? Îl împușc pe tipul ăsta și sunt liberă?
Plec de aici, îmi recapăt fata și trăim toți fericiți până la adânci bătrâneți?
Asta e?
Chiar așa?
- Janet... - Nu mișca!
Nu vrei să faci asta. Asta n-o va ajuta pe fata ta.
Gândește-te!
Nu vrei să faci asta! Nu... nu vrei!
Uită-te la mine! Nu vrei să faci asta!
Nu, Janet. Nu e asta soluția!
Nu suntem o grămadă de șobolani într-un labirint! Suntem ființe umane!
Și m-am săturat să fac jocurile tale bolnave!
Și dacă i se întâmplă ceva fiicei mele...
orice...
Îți vei dori să mă fi ucis în prima zi.
=ROSub-VTeamEN= =subtitrari-team.ro=
=ROVEN-SubTeam= rov_en@yahoo.com